Светослав Иванов
Дъжд

chitanka.info

Небето е паднало ниско

и дъждът е студен, сякаш със нокти

драска със злоба по моя прозорец.

Блестят като очи на удавник

локви — безцветни, студени

и мъртви,

сред които един шарен чадър се поклаща.

Разхождат измокрено, провиснало куче.

* * *

Дъждът е изгризал със зъби

планината със бялото било.

И мъглата пълзи като болест,

понесла в себе си въглени черни

— ятата на черните врани.

Толкова е ниско небето,

че по ръбатите, сиви панели

се раздират крилата на враните.

* * *

Ще ми бъде навярно студено…

Вероятно ще бъде и тъжно.

На Смъртта градината вечна

в този ден ще е покрита със тиня.

Гробарите ще копаят моята дупка.

От дъжда тя ще прелива.

Те ще гребат, а тя ще се пълни…

Ще ме пуснат в дълбоката локва.

* * *

Бях посял на балкона, в сандъче

кокичета… Какво ли им стана?

Не дочакаха моята пролет.

Изгниха навярно… Гледам — пръстта им

е подгизнала — черна, студена.

Сандъчето ми заприлича на друго…

Не посях, а погребах цветята.

* * *

А все вали… Прониква във мене

студеният дъжд и ми изстиват ръцете.

Гледам пръстите, сякаш са чужди

почернели и сини… Къде да ги стопля?

Навярно и псето отсреща, е самотно и мокро.

С много дъжд е подгизнал езикът му

— виснал.

Само чадърът, неприемливо пъстър,

се поклаща под сивите капки.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.